Nii et see võiks kujutada minevikust naasvaid pühakuid
leinamas Flandriat tabanud saatust.
Just.
Ja kui maal on valminud,
siis võib see soovi korral teile kuuluda.
Rivistuda!
Ma ei kannata nende häbematut ülbust.
Suudan end mõnikord vaevu ohjata.
Need võõramaised palgasõdurid punases tuunikas
on saadetud oma hispaania isandate käsul meie üle valitsema.
Iga päev püsib nende tegude lehk ninasõõrmetes.
Solvates ristiinimese malbust
ja tervet meelt.
Ma olen Antwerpeni linnakodanik. Kuulus pankur.
Kunstikollektsionäär.
Olen ka "Schola Caritatise" liige.
Vennaskond, mis hõlmab kõiki kristlikke usutunnistusi
kohustamata ühestki lahti vanduma.
Mina ja paljud teised selles hunnitus linnas usuvad,
et head inimesed kõigis usutunnistustes saavad ühineda
rahus ja harmoonias. Ja see ei ole Hispaania kuninga veendumus,
kes on paraku ka meie kuningas.
Nüüd on see tema soov, et kõik usupõlgurid tuleb surmata.
Raiuda meestel maha pead, ja naistel...
Naistel...
Olen seda kõike näinud.
Mu maalil tuleb mõndagi jutustada.
See peab olema piisavalt laialdane, et hoomata kõike.
Sealhulgas kõiki inimesi. Neid võib olla sadu.
Ma töötan nagu ämblik, keda nägin täna hommikul oma võrku kudumas.
Esmalt määrab ta kindlaks ankurpunkti.
See on mu võrgu tuum.
Vastavalt veskikivi sündmustele,
lebab meie Lunastaja maapinnal nagu viljatera, armuheitmatuna.
Ma väljendasin meie Lunastaja teekonda Kolgatale
juhindudes Hispaania omakaitseväelaste punasest tuunikast.
Ehki ta on mu maali keskne tegelane,
pean ma ta silmist peitma.
Miks sa tahad teda varjata? - Sest tema on peategelane.
Lasid vist kõrvust mööda.
Kui sa nüüd hoolikalt vaatad,
siis Simon on Estherist eraldatud aitamaks risti kanda.
Ja nad kõik vaatavad Simonit, mitte Lunastajat.
Ja siis on seal veski, mis on ehitatud kaljule.
See on telg, mille ümber käib rahvas elu ja surma vahel ringiratast.
Mölder vaid jälgib seistes all toimuvat.
Miks sa ta nii kõrgele panid? - Enamikul maalidest
rebestab Jumal pilvemassiivi
suunates meelepaha alla maailma peale. Minu teosel
võtab mölder tema koha.
Ta on taeva suur mölder
valmistades elu - ja saatuseleiba.
Leiba kannab edasi rändkaupmees.
Istub siin.
Siin asub linn.
See moodustab müüridest sõõri. Elusõõri.
Ja selle kõrval kasvab Elupuu
tärganud lehtedega.
Teisel pool on must ring.
Surmaring.
Siia moodustuvad rahvahulgad, kogunedes ümber hukkamise nagu kärbsed.
Ja siit allapoole sirutub Surmapuu.
Hobuse kolju otse kõrval.
Ja kaks meest: sina ja mina.
Midagi ei juhtu.
Kui mõtlen eilse peale,
mil ta läbi linna Katedraali väljaku lonkis
ja oma mõtteid väljendas. Kuidas nad kuulasid.
Kuidas ülistasid.
Kui võlutud nad kõik olid. Sõdurid kaasa arvatud.
Ja nüüd tänaval unetarretuses sammudes...
need samad sõdurid, kes teda eile ülistasid, saabusid möödunud ööl teda vahistama.
Sama rahvahulk, kes kuulas kütkestatult,
on kaikunud ta peas terve hommiku.
Midagi ei pidanud juhtuma.
Pööra pilk süüdimõistetud mehe emale ja ta sõbrale.
Kas mäletad "Kuningate kummardamist"?
Tegin selle aasta alguses.
Mu naine oli Jumalaema võrdkujuks.
Olen kindel, et tunned ta ära.
See juhtus kohe pärast väikese Peteri sündi.
Ta oli niisugune reibas tüdruk,
naiselik, ja emalik. Siin on ta uuesti,
30 aastat hiljem. Sama hoiak ja sama pale.
Aga nüüd on laps, kes talle täiuse ja rõõmu kinkis,
temalt ära võetud.
Ta on täiesti löödud.
Ma ei mõista.
Üles kasvades tavatsesid naabrid mulle öelda,
et saatuse otsused on kirjutatud taevasse lõõmavate tähtedega.
Nemad üksi valitsesid hooaegu,
ütleksid nad.
Küllap see oleks tõsi.
Nemad otsustavad ka elu ja surma üle.
Aga tema, minu laps.
Minu poeg.
Suure mehena ta hämmastas meid kõiki.
Ta võis käia takistamatult,
peatumata taeva kiviväravateni.
Noppides teelt iga süüdatud tõrviku,
öö ja päeva valguse, saatuse leegi,
ja heites need naeratuse saatel maa peale.
"Ma tulin tulega maa peale,"
oleks ta öelnud neile, kes tulid kuulama.
Meie õigus on haarata saatuse leegist
omaenda kätega.
Sedasi ta ütles.
Ja siis tema naer. Ta oli nii...
Vett.
Ma tean seda meest.
Ma ise olin seal, kui ta ütles mõningaid asju, mida nüüd tema vastu kasutatakse.
Et ta lammutab katedraali ja ehitab kolme päevaga uue valmis.
Meil kellelgi ei olnud vastuväiteid.
Teadsime, et ta mõtleb reforme.
Vaata. Lihtsalt vaata seda.
Nad rüvetavad ja alandavad meie keha ja hinge.
Rüvetavad ja alandavad ligimesearmastust ja vooruslikkust.
Meie maa surutakse kerjusesse.
Suudaks vaid aega peatada. Saaks ta vaid seisma.
See lubaks astuda võitlusesse tühiste maiste probleemidega,
paisata valjult näkku ta nimi ja murda ta vägi.
Arvad, et suudad väljendada kõike seda?
Jah.
Kuidas?
Kui sa nüüd siia vaatad,
siis Simon on Estherist eraldatud, aitamaks risti kanda.
Ja nad kõik vaatavad Simonit, mitte Lunastajat.
Olgu selleks Jeesuse sünd,
või Icaruse langemine,
või kuningas Sauli enesetapp enda mõõga läbi.
Kõik need maailma muutnud sündmused jäid rahvahulkadele märkamatuks.
Ja nii nagu ämblik, ehitan minagi oma lugu samamoodi,
lootes tabada vaataja pilku.
Nüüd on lava valmis.
Mispärast ma siin seisan?
Mida ma saan teha? Ma ei mõtle selgelt.
Ei, ma ei mõista.
Ta sündis kindlasti põhjusega.
Teadsin seda tema esimesest hingetõmbest.
Ja kui ta kasvas,
tõi ta valguse maailma.
Ja see valgus ohustas salakavalat ja sünget sobivust
meie iganenud tavades ja kommetes.
Seepärast oli ta ohuks igale ohtlikule narrile,
keda ei huvitanud ei Jumal ega inimene
vaid omaenda armetu kindlusetunne ja võim.
Ja nüüd on pime.
Tavad ja kombed on vallutanud öö.
Ja ma ei saa enam aru.